Menin San Franciscoon, koska en ollut pystynyt tekemään töitä kuukausiin.
Olin halvaantunut vakaumuksesta, että kirjoittaminen oli merkityksetöntä.
Että maailmaa ei ollut enää olemassa sellaisena kuin olin sen ymmärtänyt.
Kohtasin silloin ensimmäistä kertaa omakohtaisesti - -
- todisteen atomisoinnista, siitä, että asiat hajoavat palasiksi.
Jos haluaisin tehdä vielä töitä, minun pitäisi oppia hyväksymään sekasorto.
Kun käärmeitä alkoi ilmestyä paljon - -
- myöhemmissä töissäsi, oliko se alitajuinen kuva kasvuiältä?
Kyllä, se oli alitajuinen kuva kasvuiältä.
Mutta myöhemmissä töissäni oli paljon käärmeitä, -
- koska ne olivat aina mielessäni. Niitä piti välttää.
- Onko teillä käärmeitä? - Ei ole. En oikein pidä niistä.
Mistä tiedät, onko niitä maalla?
Otan vain haravan ja tapan sen.
Käärmeen tappaminen on sama asia kuin että niitä on.
Se on totta.
Ensimmäinen muistikirjani oli Big 5 - lehtiö, jonka sain äidiltäni.
Hän ehdotti, että lakkaisin valittamasta - -
- ja oppisin viihdyttämään itseäni kirjoittamalla ajatuksiani.
Ensimmäinen tarina kertoo naisesta, joka uskoo jäätyvänsä kuoliaaksi hyisenä yönä.
Aamunkoitteessa hän huomaa päätyneensä Saharan autiomaalle, -
- jossa hän kuolee kuumuuteen ennen lounasta.
En tiedä, miten viisivuotiaan mieli - -
- on voinut saada aikaan niin itsepintaisen ironisen ja eksoottisen tarinan.
Mutta se paljastaa taipumuksen äärimmäisyyksiin, -
- joka on seurannut minua aikuiselämässä.
Joan-tätini kasvoi kuunnellen tarinoita Donnerin uudisraivaajajoukosta.
Hänen sukunsa matkusti tasankojen halki heidän kanssaan.
Mutta heidän tiensä erosivat, kun Donnerit halusivat käyttää tuntematonta oikotietä.
Hänen sukunsa seurasi mukaansa ottamaa karttaa, -
- joka ohjasi heidät turvallisesti viimeiselle rajaseudulle -
Kaliforniaan.
"Minä synnyin Sacramentossa ja asuin Kaliforniassa suurimman osan elämästäni."
Opin uimaan Sacramentojoessa ja muissa joissa ennen patoja.
Opin ajamaan tulvavalleilla Sacramenton ylä- ja alajuoksulla.
Kalifornia on kuitenkin pysynyt jokseenkin läpipääsemättömänä minulle, -
"- uuvuttavana arvoituksena, kuten monille, jotka olivat sieltä kotoisin."
Sukuni tuli Sacramentoon 1800-luvulla.
Se oli heille rajaseutua.
Se oli viimeinen rajaseutu.
Etkö usko, että kasvuiän maisemat muokkaavat ihmistä?
Ne muokkasivat kaikkea, mitä ajattelen, teen tai olen.
Kerran, kun jäimme saarroksiin lumeen, äitini antoi minulle monta Voguen numeroa.
Hän näytti minulle ilmoitusta kilpailusta college-opiskelijoille, Prix de Paris'sta.
Ensimmäinen palkinto oli työpaikka Pariisissa tai New Yorkissa.
"Voisit voittaa sen", äitini sanoi.
"Voisit elää Pariisissa tai New Yorkissa, missä ikinä haluat.
Voisit ehdottomasti voittaa sen."
Viimeisenä vuotenani Berkeleyssä voitinkin sen.
Kun valmistuin Berkeleystä, sain työtarjouksen Voguesta.
Muutin sitten New Yorkiin ottaakseni työn vastaan.
Se oli luonnollisesti hyvin jännittävää.
Kun näin New Yorkin ensimmäisen kerran, olin 20.
Silloin oli kesä, ja lämmin ilma haisi homeelta.
Jokin vaisto, jonka olivat ohjelmoineet kaikki näkemäni elokuvat, -
- kaikki kuulemani laulut ja lukemani tarinat New Yorkista, -
- kertoi minulle, ettei mikään olisi enää ihan niin kuin ennen.
Se pitikin paikkansa.
Kun hän oli täällä jokin aika sitten, sinä aikana Voguen historiassa -
toimittajat käyttivät yhä hattua ja käsineitä.
PÄÄTOIMITTAJA
Avustajat eivät käyttäneet kumpiakaan. Se oli hyvin...
Kaikkia puhuteltiin "neitinä" tai "rouvana". Se oli hyvin erilaista aikaa.
Se oli jännittävää, koska Vogue oli johtava muotilehti.
Siellä piti oppia kirjoittamaan ironisesti...
KOLLEGA VOGUESSA
...tai humoristisesti, jotta lukijoiden huomio kiinnittyisi.
Se piti tehdä pienessä tilassa.
Siellä ei ollut ylellisyyttä kirjoittaa pitkään.
Jotkut toimittajat tuntuivat vähän pelottavilta.
Allene Talmey, jonka Joan tietenkin tunsi, saattoi olla hyvin pelottava.
Hänellä oli iso akvamariinisormus.
Hän yliviivasi raivokkaasti kohtia ja mumisi:
"Toimintaverbejä..."
Kaikki, jotka kestivät hänen kanssaan, oppivat kirjoittamaan.
Ensimmäinen juttuni Vogueen oli "Itsekunnioitus, sen lähde ja voima".
He olivat pyytäneet jutun nimeltä -
"Itsekunnioitus, sen lähde ja voima". He laittoivat sen kanteen.
Sille ei löytynyt kirjoittajaa. He eivät saaneet juttua.
Joten minun piti kirjoittaa se.
Itseään kunnioittavissa ihmisissä on tiettyä lujuutta ja moraalista rohkeutta.
Heillä on, mitä joskus sanottiin "luonteeksi".
Se ominaisuus hyväksytään abstraktilla tasolla, -
- mutta joskus se menettää paikkansa muille nopeammin saataville hyveille.
"Luonne", halu ottaa vastuu omasta elämästään, -
- on itsekunnioituksen lähde.
Vaikka me lykkäisimme sitä kuinka kauan, me makaamme lopulta yksin - -
- siinä tunnetusti epämukavassa sängyssä, jonka olemme pedanneet itse.
Nukummeko siinä vai emme, riippuu tietenkin siitä, kunnioitammeko itseämme.
Niin henkilökohtainen ääni tuntuu epätavalliselta Voguelle. Oliko se?
Se oli luultavasti tavallaan epätavallista.
Siinä on ehkä juttuja meikkauksesta tai jotain vastaavaa, -
- mutta nämä eivät olleet sellaisia. Ne olivat henkilökohtaisia juttuja.
Aloin kirjoittaa romaania, kun tulin New Yorkiin.
Niin silloin oli tapana tehdä.
Kun valmistui lopulta koulusta, piti kirjoittaa romaani.
Olin koko päivän töissä Voguella. Sitten tulin kotiin, -
- söin päivällistä ja tein sitä.
Minulla ei ollut selkeää kuvaa siitä, miten tekisin sen, -
- joten tein vain osia siitä.
Sitten kiinnitin ne osat asuntoni seinille.
Kymmenen ihmistä taisi lukea sen. Sitä taidettiin myydä 11 kappaletta.
Ensimmäinen julkaisu, jonka luin, oli luultavasti ensimmäinen romaani Run River.
Se ei ole hänen paras romaaninsa, mutta se oli hänen ensimmäisensä.
JOANIN VELI
Se kertoi ihmisistä, jotka tunsimme. Se oli tarina Sacramentosta.
Olen aina pitänyt siitä.
"Se oli tarina isästäni."
Hänen surullisuutensa oli niin läpitunkevaa, että se väritti myös hetket, -
- jolloin hänellä näytti olevan hauskaa.
Hän saattoi olla juhlissa omassa talossamme, istumassa pianon ääressä, -
- viskigrogi aina käden ulottuvilla.
Hänen välittämänsä jännite tuntui niin suurelta, -
"- että minun piti lähteä, juosta huoneeseeni ja sulkea ovi."
Isäni oli vakavasti masentunut.
En tajunnut sitä silloin. Luulin, -
- että masentunut käytös oli täysin normaalia.
"Me menimme elokuviin kolmena, neljänä iltapäivänä viikossa."
Näin siellä ensimmäisen kerran John Waynen.
Kuulin hänen sanovan tytölle, että hän rakentaisi tälle talon - -
- joenmutkaan, jossa poppelit kasvavat.
Syvällä siinä osassa sydäntäni, jossa sataa ikuisesti keinotekoisesti, -
- se on yhä repliikki, jonka odotan kuulevani.
Minusta ei lopulta tullut lännenfilmien sankarittaren kaltaista naista.
Kaikilla tuntemillani miehillä on ollut paljon hyveitä, -
- ja he ovat vieneet minut asumaan moniin paikkoihin, joita rakastan.
He eivät ole koskaan olleet John Wayne, -
"- eivätkä he ole koskaan vieneet minua joenmutkaan, jossa poppelit kasvavat."
- Hän on suojelija. Sinä nait suojelijan. - Kyllä.
Mutta myös rämäpään.
- Nopean aseenkäyttäjän. - Kyllä.
Tapasin John Gregory Dunnen Time- lehdessä.
Me vain istuimme siellä usein myöhään illalla ja joimme liikaa.
KIRJAILIJA
Siellä oli paljon suhteita meneillään, mutta ihmiset eivät puhuneet siitä.
John oli kova juoruilemaan. Hän tuli aina toimistooni - -
- käsi pystyssä ja sanoi: "Tätä et kyllä usko."
Tein hänestä henkilöhahmon romaaniin, joka kertoi lehdessä työskentelystä.
Kirjan alussa luki vastuuvapauslausekkeen sijaan:
"Andy Wolfermanin hahmo perustuu John Gregory Dunneen, -
- mutta se on vähän imarteleva."
Myöhemmin hän sanoi:
"Calvin, mietin tässä... Miksi olin juutalainen kirjassa?"
Ja minä sanoin: "Sitä se 'vähän imarteleva' tarkoittaa, John."
Et halua olla keskiluokkainen irlantilainen koko ikääsi."
Kun Irlannin katoliset sulautuvat joukkoon,
he menettävät irlantilaisuutensa. Heillä on hyvin synkkä huumorintaju.
Irlantilainen huumorintaju on: "Mies suutelee Blarneyn kiveä, -
- putoaa ja murtaa kallonsa." Se saa irlantilaiset nauramaan.
Irlantilaiset ovat loistavia tarinankertojia.
Joanin suvun ylittäessä rajaa -
Johnin isoisä tuli Ellis Islandille 11-vuotiaana kolmasluokkalaisena.
Hänen rakkautensa tarinankerrontaan sai Johnin ryhtymään kirjailijaksi.
Hän tarjosi lapsille 25 senttiä, joka oli paljon rahaa siihen aikaan, -
- jos he lausuivat Shakespearen sonetin tai runon.
John kirjoitti lopulta 13 kirjaa, kauno- ja tietokirjallisia teoksia.
Hänen isoveljestään ja isästäni, Dominick Dunnesta, -
- tuli myös toimittaja ja romaanikirjailija.
Menin Hartfordiin ja rakastuin hänen perheeseensä.
Olin päättänyt naivani hänet.
Ja tein sen.
En tiedä, mitä "rakastuminen" tarkoittaa.
Se ei kuulu - -
- maailmaani.
Mutta muistan, että halusin selvästi sen jatkuvan.
Pidin pariskuntana olemisesta. Pidin siitä, että minulla oli joku.
Olisin voinut olla vain kirjailijan kanssa.
Muilla ei olisi voinut olla kärsivällisyyttä kanssani.
Keväällä mentyämme naimisiin -
Joan ja minä joimme itsemme kamalaan humalaan juhlissa.
Seuraavana aamuna me söimme aamiaista Madison Avenuella.
Kahvilassa. Ja Joan alkoi itkeä.
Minun piti mennä töihin.
Soitin hänelle sitten ja sanoin: "Haittaisiko sinua, jos irtisanoudun?"
Hän sanoi: "Ei." Minä sanoin: "Mietitään yhdessä, mitä teemme."
Sitten menin sanomaan itseni irti. Se tarina loppui siihen.
On helppo nähdä asioiden alut, mutta vaikeampaa nähdä loput.
Muistan nyt niin selkeästi, -
- että hermot niskassani kiristyvät, koska New York alkoi minulle.
Mutta en löydä hetkeä, jolloin se päättyi.
Tiedän vain, että tilanne oli hyvin paha, kun olin 28.
Tuntui, että olin kuullut aiemmin jo kaiken, mitä minulle sanottiin.
Enkä voinut enää kuunnella.
Satutin ihmisiä, joista välitin, ja loukkasin niitä, joista en välittänyt.
Itkin, kunnes en enää edes tiennyt, koska itkin.
Itkin hisseissä, takseissa ja kiinalaisissa pesuloissa.
Se oli 28. vuoteni, jolloin aloin ymmärtää sen tarinan opetusta:
On todellakin mahdollista olla liian kauan markkinoilla.
Päätimme sitten muuttaa Kaliforniaan puoleksi vuodeksi.
Laitoin ilmoituksen Los Angeles Timesiin: "Kirjailija ja vaimo etsivät taloa."
Ja kirjailija ja vaimo halusivat talon nimenomaan Los Angelesin länsipuolelta.
Me halusimme maksaa noin 300 dollaria siitä. Koko juttu oli naurettava.
Saimme vihdoin talon. Äitisi meni katsomaan sitä puolestamme.
Se oli se talo Portuguese Bendissä.
31. TOUKOKUUTA 1965
Vain sinun äitisi ajaisi 100 kilometriä katsomaan taloa jonkun puolesta.
Kävimme mielellämme Portuguese Bendissä.
Heidän talonsa oli jyrkänteellä Tyynenmeren yläpuolella.
Joan osoitti muuttavia valaita, ja John vei siskoni Dominiquen, -
- veljeni Alexin ja minut vuorovesi- altaisiin pyydystämään taskurapuja.
Siellä oli luola, jossa uimme.
Veteen piti mennä tietyllä hetkellä, jotta pääsisimme aaltojen yli.
"Vuoroveden piti olla juuri oikeassa vaiheessa."
Meidän piti olla vedessä juuri sillä hetkellä, kun vuorovesi vaihtui.
Meidän piti olla vedessä juuri oikealla hetkellä.
Joka kerta, kun teimme sen, pelkäsin myöhästyväni aallokosta, -
- jääväni jälkeen, meneväni väärään aikaan. Hän ei koskaan pelännyt.
"Aallokon muuttuminen piti tuntea, ja sen mukaan piti mennä."
Hän sanoi sen.
Muistatko, kun tapasit minut ensimmäisen kerran?
Se oli ehkä Portuguese Bendissä.
Tämä on minun viisivuotiaan muistoni sinun tapaamisestasi:
Me olimme altaalla. Alexilla ja minulla oli samanlaiset uimahousut.
Ne olivat tiukat, pyöräilyhousujen kaltaiset, ja niissä oli kultaiset soljet.
Ja me olimme...
Olimme siis vapaa-ajalla samanlaisissa - -
- uimahousuissamme. Kaikki olivat innoissaan sinun ja Johnin vierailusta.
Äiti oli vähän hermostunut. Hän kertoi, että me tapaisimme Johnin vaimon.
Sitten tapasin sinut, ja John sanoi:
"Griffin... Sinulta on tullut jotain esiin sieltä."
Katsoin alas, ja toinen palli oli tullut ulos saumasta, -
- joka oli hajonnut tiukoissa uimahousuissa.
Isä, John ja muistaakseni äitini ulvoivat naurusta.
Minä olin tulipunainen. Olin todella nolona.
Sinä olit ainoa, joka ei nauranut. Jatkoit ihan samaan tapaan, -
- naama täysin peruslukemilla.
Rakastin sinua aina sen takia.
Mutta John oli tietenkin säälimätön.
Puolesta vuodesta Portuguese Bendissä tuli vuosi.
John kirjoitti kirjaa César Chávezista ja Kalifornian rypälelakosta.
Joan matkusti mukana Central Valleyn halki ja auttoi tutkimuksessa ja raportoinnissa.
Maksaakseen laskunsa he kirjoittivat artikkeleita -
Saturday Evening Postiin, Holidayhin, Lifeen ja Esquireen.
Heillä oli kerran jopa yhteinen kolumni.
Heidän tyyliensä ja näkökulmiensa erilaisuudesta huolimatta - -
- he eivät koskaan jättäneet artikkelia pyytämättä toiselta viimeistä editointia.
He olivat toistensa uskotuin lukija.
Harkitsitteko lapsia siinä vaiheessa?
Kyllä, me molemmat harkitsimme, mutta emme saaneet niitä.
Yhtäkkiä meille tarjottiin lasta.
- Mitä tarkoitat? - Tarkoitan...
Puhelin soi eräänä päivänä.
"Olin suihkussa ja purskahdin itkuun, kun John tuli kertomaan, -"
- mitä vauvan synnytyslääkäri oli sanonut.
'Minulla on kaunis tyttövauva Saint John'sissa', hän oli sanonut.
'Kertokaa, jos haluatte hänet.'
Tuntia myöhemmin me seisoimme sairaalan lastenhuoneen ikkunan takana - -
- katsomassa vauvaa, jolla oli syvän tumma tukka ja ruusunnupun piirteet.
"Helmissä hänen ranteessaan ei lukenut nimeä, vaan ET, 'ei tietoja'."
Siitä ei ollut epäilystäkään. Tästä tulisi meidän vauvamme.
Melkein kaikki tuntemani ihmiset, jotka ovat saaneet lapsen, -
- ovat pelänneet ennen vauvan syntymää, ettei heistä ole siihen.
Todellisuus ei olisi voinut olla täydellisempi.
Muistan, kun lähdimme sairaalasta hänen kanssaan autolla.
Olimme San Diegon moottoritiellä matkalla kotiin.
Ajattelin aina, että loin häneen yhteyden sillä matkalla.
Nämä kuvat ovat Quintanan ristiäisistä, -
- kaksi kuukautta sen jälkeen, kun hänet tuotiin kotiin.
John oli ehkä jättänyt kirkon, mutta hän oli katolinen sydänjuuriaan myöten.
Ajatus siitä, että Quintanalle voisi sattua jotain kahden kuukauden aikana, -
- ja että hän joutuisi limbukseen, oli Johnille liikaa.
Joten heidän ensimmäisenä yönään kotona, -
- papiksi vihkimätön John odotti, että Joan nukahti, vei Quintanan kylpyhuoneeseen - -
- ja kastoi hänet pesualtaassa.
Meidän piti muuttaa pois rantatalosta, koska he eivät halunneet vauvaa.
Me emme olleet "kirjailija ja vaimo". Me olimme "kirjailija, vaimo ja vauva".
Asuin niinä vuosina isossa talossa aikoinaan kalliissa Hollywoodin osassa.
Nyt yksi tuttavani sanoi sitä "järjettömäksi tapponaapurustoksi".
Koska ihmisillä ei ollut tapana haluta vuokrata - -
- kalustamatonta 28 huoneen taloa pariksi kuukaudeksi, naapurustossa asui lähinnä - -
- rockyhtyeitä, terapiaryhmiä ja mieheni, tyttäreni ja minä.
Heillä oli ihana vanha Hollywood-talo Franklin Avenuella.
Iso, ei paljon huonekaluja.
KIRJAILIJA
Asuin siellä vähän aikaa. Yritin muistaa, miksi asuin heidän kanssaan.
Hän tuli alas melko myöhään aamulla. Minä olin keittiössä.
Hän otti kylmän kokispullon jääkaapista.
Hänellä oli aurinkolasit päässä. Hän oli hiljaa.
Minulla piti olla Coca-Colaa jääkaapissa.
Niiden piti olla hyvin kylmiä.
Jos joku otti viimeisen Coca-Colani, meillä olisi kohtaus keittiössä.
Siellä oli aina iso laatikollinen - -
- suolattuja manteleita, jotka hänen äitinsä lähetti joka joulu.
Varmasti useammin, koska hän söi ne niin nopeasti.
Hän avasi purkin... Muistan sen äänen. Tiedät sen äänen.
Minä istuin siellä kahvini kanssa.
Hän istui aurinkolasit päässään kokiksen ja pähkinöiden kanssa.
Kumpikaan meistä ei puhunut.
Katson mielelläni ihmisiä tekemässä juttujaan.
En halua esittää kysymyksiä.
Tein jutun Jim Morrisonista.
Rockihmiset ovat monessa mielessä ihanteellinen aihe minulle.
He vain elävät elämäänsä edessäsi.
- Piditkö The Doorsista? - Olin hulluna heihin.
- Mikä heissä kiinnosti sinua? - Pahat pojat.
Kirjoitin juttua Haight-Ashburysta vuonna 1967.
Minusta tuntui, että näimme jonkin tärkeän asian huipentuman, -
- eikä kyse ollut "hipeistä". Kyse oli tyytymättömistä lapsista jne.
Ajatus siitä, että joku voisi kirjoittaa oman aikansa historian...
NÄYTELMÄKIRJAILIJA JA OHJAAJA
...minkä Joan teki esseessään, ja että se voisi olla yhtä sulava, -
- monipuolinen ja vivahteikas kuin fiktio, on jotain melko suurenmoista.
Hän teki siitä jotain ennennäkemätöntä.
Keskus oli pettänyt.
Se oli maa, jossa oli konkurssi- ja julkisia huutokauppailmoituksia, -
- arkipäiväisiä raportteja satunnaisista tapoista, -
- kadonneita lapsia, hylättyjä taloja ja vandaaleja, -
- jotka kirjoittivat väärin jopa raapustamansa nelikirjaimiset sanat.
Se oli maa, jossa perheitä katosi jatkuvasti - -
- jättäen jälkeensä katteettomia sekkejä ja haltuunottopapereita.
Nuoret ajautuivat runnellusta kaupungista toiseen - -
- hankkiutuen eroon sekä menneisyydestä että tulevaisuudesta - -
- kuin käärmeet luoden nahkansa.
Lapsille ei koskaan opetettu, eivätkä he nyt koskaan oppisi - -
- pelejä, jotka pitivät yhteiskunnan koossa.
Lapsia oli kateissa. Vanhempia oli kateissa.
Heitä kaipaavat tekivät hajanaisia katoamisilmoituksia - -
- ja jatkoivat sitten elämäänsä.
Minulla oli kaksivuotias, kun kirjoitin sitä.
Oli siis erityisen voimakas kokemus nähdä ne toiset lapset.
Se oli erityisen voimakas, koska olin kaukana kaksivuotiaastani, -
- ja tunsin olevani erilläni hänestä.
Kun vihdoin löysin yhteyshenkilöni, hän sanoi:
"Kotonani on jotain, jota et kyllä usko."
Kun menimme sinne, näin lapsen olohuoneen lattialla - -
- nuolemassa keskittyneesti huuliaan.
Ainoa outo asia hänessä oli, että hänellä oli valkoista huulipunaa.
"Viisivuotias", yhteyshenkilöni sanoi, "LSD-höyryissä".
Miltä tuntui olla toimittaja huoneessa, kun näit pikkulapsen LSD-höyryissä?
Se oli...
Se oli kullanarvoista. Se oli lyhyesti sanottuna...
Sitä elää sellaisia hetkiä varten, jos kirjoittaa juttua.
Hyviä tai pahoja.
Mehän olimme tukahdutettuja, onnettomia ja nihkeitä englantilaisia, -
- joten me rakastimme hippiyden ajatusta.
San Francisco kuulosti meistä aivan mahtavalta.
Kun Joan Didion raportoi suoraan -
Haight-Ashburyn sydämestä ja kertoi siitä, se oli virkistävä sokki meille.
Emme uskoneet, että se tulisi nähdä sillä tavalla.
Mutta näin, että raportoinnin varhaisessa vaiheessa - -
- oli jonkinlaista kauhua ja sekasortoa.
Se on hyvin ominaista Joanin kirjoitustavalle ja hänen luonteelleen.
Asuin Los Angelesissa. Lehdet, joihin kirjoitin, olivat New Yorkissa.
Raportoin monista jutuista, joita he eivät nähneet.
Löysin joskus jutun, joka tuntui pidemmältä kuin lehti salli.
Ajattelin, että voisin tehdä tietokirjan joskus, mutten tehnyt sitä pitkään aikaan.
SIELU JÄISSÄ - ELDRIDGE CLEAVER
Se tulee Yeatsin runon kohdasta -
"mikä julma peto hiipii syntyäksensä Betlehemiin".
Joku teki siitä arvostelun TheNew York Timesiin.
Hän sanoi, että kirjasta teki erityisen se, -
- että siinä korostui, mitä joskus sanottiin luonteeksi.
Ja sitten yhtäkkiä sinusta tuli tunnettu hahmo.
YHTEISKUNTAKRIITTISIÄ ESSEITÄ
TOIMITTAJA JA ESSEISTI OTTAA KANTAA
Joku toi kerran Janis Joplinin juhliin Franklin Avenuen taloon.
Hän oli juuri pitänyt konsertin, -
- ja hän halusi brandya ja Bénédictineä vesilasissa.
Musiikki-ihmiset eivät koskaan halunneet tavallisia juomia.
He halusivat sakea, samppanjacocktaileja tai tequilaa raakana.
Ajan viettäminen musiikki-ihmisten kanssa oli hämmentävää.
Ne juhlat olivat...
Ne olivat ehkä suurimmat juhlamme koskaan.
Noin puolivälissä juhlia me huomasimme, että ihmisten autoja oli kadonnut.
"Sanoin siitä pysäköitsijälle, ja hän sanoi: "Mitä voin tehdä, rouva Dunne?
En tiennyt, että asutte niin kamalassa naapurustossa."
Se oli kamalaa, kun menin Quintanan huoneeseen - -
- tarkistamaan, että kaikki oli kunnossa, ja...
Lattialla oli huumeita.
En voinut uskoa, että joku tekisi sellaista.
JANIS JOPLIN LÖYDETTY KUOLLEENA
Kaupungilla oli paljon huumeita siihen aikaan.
Huumeiden olemassaolosta tuli ainoa asia, joka oli kaikkien mielessä.
Halusimme päästä niistä eroon. Halusimme ne pois talostamme.
SIKA
Perjantai-iltana Los Angelesissa - -
- elokuvanäyttelijätär ja hänen neljä ystäväänsä murhattiin kaamealla tavalla.
Se tapahtui ohjaaja Roman Polanskin kodissa.
BEL AIR - KALIFORNIA
Hänen vaimonsa Sharon Tate oli yksi uhreista.
Häntäkin oli puukotettu toistuvasti.
Yhden uhrin pään päälle oli laitettu huppu, -
- ja sana "sika" oli kirjoitettu verellä oveen.
Monet tuntemani ihmiset Los Angelesissa - -
- uskoivat, että 60-luku päättyi äkillisesti 9. elokuuta 1969.
Se päättyi sillä hetkellä, kun sana Cielo Driven murhista - -
- levisi yhteisössä kuin kulovalkea.
- Missä olit, kun kuulit Mansonista? - Olin äitisi uima-altaalla.
Äidilläsi oli Puccin uimapuku yllään. Puhelin soi, ja hän vastasi siihen.
- Se oli Natalie. - Natalie Wood.
Natalie soitti kertoakseen hänelle, -
- että se kamala asia oli tapahtunut edellisenä iltana.
Ennen Mansonin tapausta kaikki tuntui selitettävissä olevalta.
Sitten yhtäkkiä tuli Mansonin tapaus, eikä missään ollut enää mitään järkeä.
Pieni Linda Kasabian,
20-vuotias ja 7. kuulla raskaana odottaen toista lastaan, -
- on jo sanonut olevansa syytön Sharon Taten ja kuuden muun henkilön murhaan.
Linda Kasabian, henkilö, jota haastattelin Mansonin tapauksessa, -
- kertoi, että he olivat menneet talomme ohi, mikä oli karmivaa.
Miltä tuntui haastatella Linda Kasabiania?
Vietin aika paljon aikaa hänen kanssaan, -
- kun hän oli vankilassa, ja ennen kuin hän todisti.
LINDA KASABIAN TODISTAA
Se oli outo tilanne. Laitoin yhtäkkiä päivällistä -
Linda Kasabianille ja hänen lapselleen.
Ja lapsi oli... Hänet piti kylvettää.
Koko juttu oli oudon...
Se oli oudon normaalia - -
- eikä kuitenkaan yhtään normaalia.
Tässä valossa kaikki kertomukset olivat tunteellisia.
Tässä valossa kaikki yhteydet olivat yhtä merkityksellisiä ja yhtä järjettömiä.
Vaikkapa nämä:
John Kennedyn kuolinaamuna vuonna 1963 -
olin ostamassa Ransohoffilta San Franciscossa - -
- lyhyttä silkkimekkoa, jossa menisin naimisiin.
Muutamaa vuotta myöhemmin mekko meni pilalle päivällisillä Bel Airissa, -
- kun Roman Polanski kaatoi sen päälle vahingossa punaviiniä.
27. heinäkuuta 1970 menin Magninin liikkeeseen Beverly Hillsiin ja valitsin,
Linda Kasabianin pyynnöstä, mekon, jossa hän aloitti todistuksensa - -
- murhista Sharon Tate Polanskin talossa Cielo Drivella.
Uskon, että tämä on aidosti merkityksetön samankaltaisuuksien ketju.
Mutta sen kesän leppoisana aamuna - -
- se tuntui yhtä järkevältä kuin kaikki muukin.
The White Albumin jutut kertovat 60-luvun lopusta ja 70-luvun alusta.
The Beatlesin albumi mainittiin Mansonin oikeudenkäynnissä.
Se oli aika synkkä albumi. Se oli sitä aikaa.
The Beatlesin albumilla The White Album on balladeja ja Lennonin äänikokeiluja.
Siinä on pehmeitä ja kovia lauluja ja instrumentaalikappaleita.
Hän tekee samantyyppisen jutun esseessään,
mikä on minusta syvällistä. Siihen meni kymmenen vuotta.
KIRJAILIJA JA KRIITIKKO
Päivämäärästä selviää, että hän kirjoitti sitä kymmenen vuotta.
Ajoista ei voinut kertoa yhtenäisesti, koska ajat eivät olleet yhtenäisiä.
Joten hän löysi tavan tehdä tavallaan suullisen tallenteen ajoista.
Puhun nyt ajasta, jolloin aloin epäillä - -
- kaikkien itselleni kertomien tarinoiden lähtökohtia.
Se on yleinen olotila, mutta se häiritsi minua.
MINÄ OLEN IHMINEN
Se ajanjakso taisi alkaa noin vuonna 1966, ja se jatkui vuoteen 1971.
Vaikutin niiden viiden vuoden aikana pinnalta katsoen - -
- jonkin yhteisön tarpeeksi pätevältä jäseneltä.
Kirjoitin pari kertaa kuukaudessa johonkin lehteen, julkaisin kaksi kirjaa - -
- ja osallistuin sen ajan vainoharhaisuuteen.
Amerikan outous meni jotenkin tämän henkilön luihin, -
- ja tuli ulos kirjoituskoneen toiselta puolelta.
Mitä avioliitossanne oli meneillään?
Hän ei ollut tyytyväinen työhönsä, ja me emme olleet onnellisia liitossamme.
Hän oli kamalan kiivasluonteinen. Minä en ollut.
- Minkälaisista asioista hän ärsyyntyi? - Kaikesta.
Haluan, että tiedät lukiessasi tarkalleen, kuka minä olen, -
- missä minä olen, ja mitä mielessäni on.
Haluan, että ymmärrät tarkalleen, mitä vastassasi on.
Vastassasi on nainen, joka on jo jonkin aikaa - -
- tuntenut olevansa täysin erillään useimmista ajatuksista, -
- jotka tuntuvat kiinnostavan muita ihmisiä.
Vastassasi on nainen, joka jossain vaiheessa - -
- menetti vähäisenkin uskonsa yhteiskuntasopimukseen - -
- inhimillisen toiminnan suuressa kaavassa.
Minun on paras kertoa, missä olen ja miksi.
Istun korkeakattoisessa huoneessa Royal Hawaiian - hotellissa Honolulussa.
Katson pitkien, läpikuultavien verhojen aaltoilevan pasaatituulessa - -
- ja yritän saada elämäni taas kuntoon.
Mieheni ja kolmevuotias tyttäremme ovat täällä.
Olemme tällä saarella keskellä Tyyntämerta sen sijaan, että hakisimme avioeroa.
- Lukiko hän sen? - Hän editoi sen.
Hän editoi sen? Miten se... Mikä oli...
Mitä olitte sopineet sisäisestä julkisesta elämästänne kirjoittamisesta?
Me emme olleet sopineet mitään.
Me emme nähneet sitä sopimuksena, tai sopimuksen kaatajana.
Ajattelimme yleensä, että kirjoitimme...
Me käytimme materiaaliamme. Kirjoitimme siitä, mitä meillä oli.
Se minulla sattui olemaan sillä hetkellä.
Hän vuokrasi asunnon Vegasista.
Se oli painajaismainen. Hän ei viettänyt siinä yhtäkään yötä.
Kun hän meni sinne, hän yöpyi hotellissa.
Se ei ollut hyvää aikaa. Siitä tuli lopulta loistava kirja.
'VEGAS': KIRJAILIJAN MATKA EPÄTOIVOON
Sinä ja John kirjoititte siis synkkiä juttuja.
Se oli synkkää aikaa.
Hän on siinä maailmassa ja kirjoittaa kaikenlaisista rumista asioista.
Hyvä esimerkki on Play It As It Lays.
Tyyli on toki hyvin hienostunutta, mutta aihepiiri ei ollenkaan.
Siinä on outo kontrasti aihepiirin ja tyylin välillä.
Maria ajoi moottoritietä.
Hän pukeutui joka aamu määrätietoisemmin kuin pitkään aikaan, -
- sillä hänen oli ehdottomasti oltava moottoritiellä kymmeneen mennessä.
Ei jossain Hollywood Boulevardilla, ei matkalla moottoritielle, -
- vaan moottoritiellä.
Jos hän ei ollut siellä, hän menetti päivän rytmin, -
- sen epävarmasti säädetyn liikkeelle panevan voiman.
Maria on välinpitämätön niin kuin toimittaja on välinpitämätön.
Play It As It Lays kertoo siitä, mitä Maria näkee ja tuntee.
Eli... Hän yrittää olla tuntematta.
Mariassa oli paljon minua.
Ei tietenkään rivi riviltä.
Maria alkaa vähitellen hyväksyä kokemuksen merkityksettömyyden.
Kaikkien Los Angelesissa asuvien - -
- pitää lopulta hyväksyä se, koska millään ei tunnu olevan mitään merkitystä.
Muutettuamme rannalle tunsin oloni erityisen hyväksi.
Joan Didion asuu aivan meren rannalla tunnin ajomatkan päässä Los Angelesista.
Hän jakaa elämänsä syntymäpaikkansa Kalifornian rannikolla - -
- aviomiehensä John Gregory Dunnen kanssa, joka myös on kirjailija.
Päivä alkoi niin, että John nousi ylös, sytytti tulen -
ja laittoi aamiaista Quintanalle ja vei hänet kouluun.
Sitten minä nousin ylös, join Coca-Colan ja aloin tehdä töitä.
Kaikilla oli oma juttunsa.
Kuinka tärkeää on asua täällä?
Katson mielelläni horisonttiin. Se on mukavaa.
Se on aina siellä, tasaisena. Pidän paikan tunnelmasta.
Kun palasin New Yorkiin haastattelusta, kirjoitin hänelle heti.
Laitoin osoitteeksi vain "Joan Didion, jossain Malibun rannalla".
Minulla ei ollut muuta osoitetta, mutta hän sai sen.
Olin puuseppä, joka remontoi - -
- ja laajensi heidän Malibun kotiaan meren rannalla.
Vietin pari kuukautta siellä, heidän kodissaan, aamusta iltaan.
NÄYTTELIJÄ JA PUUSEPPÄ
Selitin joka päivän päätteeksi, miksi emme olleet päässeet pidemmälle, -
- ja että se maksaisi vielä enemmän.
Yhtä huonetta laajennettiin. Siellä oli kirjahyllyjä.
Siellä oli terasseja ja ovi- ja ikkunaseinä.
Minulla oli nuori perhe.
Uskon, että minusta tuli heidän puuseppänsä samasta syystä, -
- josta minusta tuli heidän ystävänsä.
Olin aivan liian kokematon...
En tiennyt, minne olin menossa, tai miten päädyin sinne.
Joan piti aina pääsiäisjuhlat.
Perheeni ja minä saimme aina kutsun.
Minusta tuntui aina, että kaikki siellä olivat minua fiksumpia ja sivistyneempiä.
Mutta oloni tehtiin aina tervetulleeksi ja mukavaksi.
Se ei ollut sellainen, mitä Malibusta ajatellaan. Se oli hyvin erikoinen.
Se oli kaukana, ja siellä oli röttelöitä.
ELOKUVATUOTTAJA
Siellä oli pieniä taloja, ja ihmiset asuivat hyvin erillään.
Se oli erittäin -
Joania.
Kaikki kävivät siinä talossa.
Brian De Palma, Steven Spielberg, Martin Scorsese ja Warren Beatty.
Warren Beatty oli kamalan ihastunut Joaniin.
Hän ja John olivat hyvin tietoisia siitä. Se huvitti Johnia aina kovasti.
Jos pidin päivälliskutsut, Warren sanoi minulle:
"Ole kiltti ja laita minut Joanin viereen."
Se oli hyvin kuuma ilmapiiri.
En tarkoita seksuaalista "kuumaa", vaan luovaa kuumuutta.
Kaikki puhuivat ja kiistelivät elokuvista.
John oli loistava tarinankertoja, -
- ja hän ja Joan keräsivät materiaalia.
He olivat oikeasti kiinnostuneita siitä, mitä me ajattelimme.
He olivat kiinnostuneita myös ideoistamme.
Häivytys. Metron sisällä, päivä.
Kamera kohdistuu tiiviisti hänen kasvoihinsa - -
- hänen pitäessä kiinni hihnasta täpötäydessä metrossa.
Hän näyttää sairaalta, riutuneelta, ja pystyy hädin tuskin tarrautumaan hihnaan.
PANIIKKI PIIKKIPUISTOSSA OHJANNUT JERRY SCHATZBERG
PIIKKIPUISTON MAAILMA
Olin lukenut James Millsin kirjan.
Se oli kehitetty hänen Lifen jutuistaan.
Näin siinä välittömästi elokuvan.
Luetin sen Johnilla ja Nickillä.
Jokainen meistä kolmesta laittoi tuhat dollaria.
Meidän piti mennä tuottajalle ja kuvailla elokuvaa yhdellä virkkeellä.
Heidän virkkeensä elokuvalle Paniikki piikkipuistossa oli:
"Se on Romeo ja Julia, mutta he ovat narkkareita."
OHJANNUT FRANK PERRY
Kun kirjoitit Play It As It Laysia, näitkö sen elokuvana?
Yllätyitkö, että siitä tehtiin elokuva?
Ei, en yllättynyt, että siitä tehtiin elokuva.
Kunpa siitä olisi tehty parempi elokuva.
Se oli vain erilainen. Henkilöhahmot olivat erilaisia.
Näkökulma oli erilainen.
Kaikki oli erilaista, vaikka minä kirjoitin käsikirjoituksen.
Teemme töitä oudolla tavalla. Toinen kirjoittaa ensimmäisen luonnoksen.
Toinen toimii eräänlaisena supereditoijana ja kirjoittaa toisen luonnoksen.
Lopulta on vaikea sanoa, kumpi on tehnyt mitä.
Käsikirjoitusten ansiosta voimme tehdä muita asioita. Niitä on hauska kirjoittaa.
Jos heillä oli jokin uskonnollinen vakaumus, -
- he uskoivat Writers Guildin sairausvakuutukseen.
He puhuivat Writers Guildin sairausvakuutuksesta - -
- melkein kunnioittavaan sävyyn.
Siitä keskusteltiin melkein vaimealla äänellä.
Writers Guild, "sairausvakuutus"...
Olet kirjoittanut fiktiota ja totuuksia. Miksi kirjoitat elokuvia?
Pidän siitä. Se on hauskaa.
- Siitä saa hyvät rahat. - Kuin tekisi muistiinpanoja ohjaajalle.
Se on täysin erilainen tapa - -
- tehdä jotain.
Se auttaa myös rahoittamaan, mitä oikeasti haluat tehdä.
- Kirjoittaa kirjoja. - Epäilemättä.
Keskipäivän illuusio on hyvin monimutkainen kirja.
Siinä on paljon kerroksia, mutta se päätyy yhteiseen näkökulmaan.
Kun kirjoitat sellaista kirjaa, teetkö muistiinpanoja tietyn aikaa, -
- ja alat sitten nähdä tarinan kehittyvän mielessäsi?
Se kehittyy samalla, kun kirjoitan.
En koskaan uskonut siihen, ennen kuin kirjoitin kirjan, mutta se on totta.
Kuten tiedät, Joan on perfektionisti.
Jos hän ajattelee jotain ja tuntee olevansa jumissa,
hän laittaa sen pakastimeen.
JOANIN EDITOIJA
- Tiesitkö sitä? - Eikö se ole vertauskuva?
- Ei, pakastimeen. - Laittoiko hän kirjan...
Käsikirjoituksen pakastimeen, pussissa, ja palasi sitten siihen.
Sinä aamuna, kun FBI: n miehet tulivat California Streetin talolle,
Charlotte ei ymmärtänyt miksi.
Hän oli lukenut lehtikirjoituksia heidän kertomistaan tapahtumista.
Hän kuunteli tarkkaan kaikkea, mitä he sanoivat, -
- mutta hän ei ymmärtänyt yhteyttä säälimättömän vallankumouksellisen - -
- ja hänen tyttärensä Marinin välillä.
Tämä oli seitsemänvuotiaana noussut tuolille tehdäkseen oman aamiaisensa - -
- ja itkenyt toivottomasti, kun tätä pyydettiin siivoamaan kaappinsa.
Suloinen Marin.
Tai sitä kaksi FBI: n miestä yritti kertoa Charlottelle.
Joitain vuosia Keskipäivän illuusion valmistumisen jälkeen tajusin, -
- että varauduin sen kautta Quintanan kasvamiseen isoksi.
- Varauduin eroon. - Hänen lähtöönsä.
Yritin itse asiassa käsitellä sitä eroa etukäteen.
Romaanit kertovat myös asioista, joiden käsittely on pelottavaa.
Tajusin, että myös Play It As It Lays kertoi äidistä ja tyttäristä, -
- kuten Common Prayer kertoo äidistä ja tyttärestä - -
- ja heidän välisestään erosta.
Romaani on varoittava esimerkki.
Jos tarinan kertoo, ja sitä käsittelee, sitten sinulle ei käy niin.
Halusitko siirtyä The White Albumin jälkeen - -
- henkilökohtaisesta suurempaan maailmaan?
Olin kyllästynyt siihen, kyllä. Halusin siirtyä asioihin, -
- jotka alkoivat kiinnostaa minua enemmän.
Se oli vaikea siirtyminen, kunnes löysin The New York Review'n.
Kysyin häneltä, miten hän - -
- alkoi kirjoittaa juttuja politiikasta,
Salvadorista ja Miamista, koska hän sanoi aina olevansa hyvin epävarma.
Hän sanoi: "Bob Silvers."
Se oli hänen vastauksensa. Hän sai Silversiltä itsevarmuutta - -
- tehdä sen kyseenalaistamatta mitään.
Muistan, että luin hänen juttujaan uskoakseni Lifesta,
jossa hän oli eräänlaisena erikoiskirjeenvaihtajana.
Ajattelin, että onpa se tuore ääni.
PERUSTAJA & PÄÄTOIMITTAJA
Hän ei ollut kirjoittanut politiikasta tai sodista. Mistä tiesit, että hän osaisi?
Kun puhuin hänelle ja luin hänen töitään, -
- näin, että hän oli erittäin hyvin asioista perillä ja tarkkanäköinen.
Terävä tarkkailija. Halusin tietää omasta uteliaisuudestani -
editoijana ja ystävänä, mitä hän ajatteli.
Oletko käynyt koskaan ruumishuoneella?
Muistan, kun vietin aikaa Los Angelesin ruumishuoneella.
Kun sinne kävelee sisään, pitää mukautua välittömästi niin...
Jos ruumis tulee yhtäkkiä eteen tai koskettaa sinua...
Tai jos pitää katsoa ruumiinavausta, silloin ei voi voida pahoin.
Uskon, että El Salvadorissa on käynyt niin. Se on melko raaistava kokemus.
El Salvadorissa oli kamala sisällissota.
Amerikkalaiset tukivat erittäin raakaa, hirveää hallitusta.
Puhuimme siitä ja ajattelimme, että hänen pitäisi mennä sinne.
Hän halusi mennä sinne. Hän halusi päästä sisälle siihen.
Aamun lehti oli täynnä kauhutarinoita. Niistä piti ottaa selvää.
- Oliko se vaarallista? - El Salvadorissako?
Se oli vaarallisin paikka, jossa olen koskaan ollut.
Se oli kauhistuttavaa.
En ollut koskaan kirjoittanut Amerikan politiikasta.
Se ei vain koskaan kiinnostanut minua.
Se tuntui olevan olemassa vain ylläpitääkseen itseään.
Se ei tuntunut liittyvän mitenkään - -
- ihmisiin, jotka viettivät aikaa huoltoasemilla.
Sillä ei tuntunut olevan yhteyttä muuhun maahan.
Washingtonissa on tapana puhua yhteistä kieltä, -
- jota me muut emme erityisemmin ymmärrä.
He puhuvat ohjelmista ja toimintalinjoista ja niiden toteuttamisesta.
Tai kompromisseista ja vaalipiireistä, ja ehdokkaan sijoittamisesta - -
- ja ehdokkaan etäännyttämisestä, tarinasta ja sen toteutumisesta.
He puhuvat ehdokkaan suorituskyvystä, jolla he yleensä tarkoittavat -
hänen taitoaan välttää kysymyksiä.
Ei kansalaisina, vaan ammattilaisina sisäpiiriläisinä, -
- jotka on viritetty kuulemaan signaaleja normaalikuulon ulkopuolelta.
Hänen artikkelinsa Cheneystä on valtavan kaukokatseinen -
Bushin politiikan ja Irakin sodan suhteen.
Hän ryhtyi kirjoittamaan Bushin hallinnosta,
Bushin sodasta ja ennen kaikkea Cheneystä, jonka hän näki - -
- päättäväisenä, tyrannisoivana - -
- ja todellakin erittäin pahana hahmona.
Richard B. Cheney aloitti julkisen elämän uskoen vakaasti, -
- että hän tulisi yhä epäonnistumaan ja selviytymään siitä.
Että hän tekisi itse poimimistaan sitruunoista sitruunamehua, -
- kaataisi sen - -
- ja antaisi jonkun toisen siivota sen.
"Wilding" on New Yorkin poliisin mukaan uusi teinislangisana, -
- joka tarkoittaa riehumista laumoissa ja ihmisten pahoinpitelyä huvin vuoksi.
New Yorkin Central Parkissa keskiviikkoiltana lenkillä ollut nainen - -
- raiskattiin ja hakattiin lähes kuoliaaksi.
Hän on valkoinen Wall Streetin sijoituspankkiiri.
Poliisin mukaan nuoret vitsailivat rikoksesta vankilasellissään.
Mikä sai sinut kiinnostumaan lenkkeilijän tapauksesta?
Se oli vain luonnollinen tarina minulle. Kaikki siinä jutussa - -
- oli valetta.
Häntä epäilytti syvästi se, miten kaikki olivat valmiita uskomaan - -
- kaksoiskuvaan pahasta ja hyvästä.
Ymmärtäminen tarkoittaa anteeksiantoa. En halua ymmärtää, mikä saa jonkun...
PORMESTARI
...ryhtymään tällaiseen kauhutekoon.
Eläimiksi nimittely ei ratkaise ongelmia. Haluamme vain sitä.
Totta kai vihaan ihmisiä, jotka raiskasivat tämän tytön raa'asti.
TRUMP HALUAA ROISTOJEN KÄRSIVÄN
Yksi näkemys keskittyi siihen, että lenkkeilijän pahoinpitely - -
- edusti juuri sitä, mikä kaupungissa oli pielessä, -
- että kaupungin alaluokka tuhosi, häpäisi ja raiskasi sitä jatkuvasti.
Vastakkainen näkemys keskittyi siihen, että syytettyjen pidätys - -
- edusti heidän omaa vainoamistaan, -
- että voimakkaat tuhosivat, häpäisivät ja raiskasivat jatkuvasti heikompiaan.
Olin nuori poika, joka asui Flatbushissa ja luki näitä hyvin tyylikkäitä sanoja.
Kun on sillä puolella, jota kuvaillaan ihonvärin perusteella, -
- lukee hyvin kyynisesti.
Luin siis raportteja New York Postista, Daily Newsistä - -
- ja The New York Timesista hyvin kyynisesti.
Tuntui kuin olisin odottanut Joanin kirjoittavan jutun, jonka halusin lukea.
Se oli jotain, mikä...
Kun kuka tahansa järkevä henkilö on poistanut - -
- kaiken retoriikan jutuista, -
- kyse oli vain kaupungin vanhoista poliittisista vääryyksistä.
Olen aina huomannut, että jos tutkin jotain, se on vähemmän pelottavaa.
Meillä oli aina sellainen teoria, että jos käärme pysyi näköpiirissäsi, -
- se ei purisi sinua.
Olen tavallaan samaa mieltä kivun kohtaamisesta.
Haluan tietää, missä se on.
Sanoiko lääkäri, että pumppu on huonossa kunnossa?
Kyllä, ja että olen lähellä sydän- ja verisuonikatastrofia.
Se saa mielen keskittymään hyvin, joten aloin miettiä, -
- kuka olen, miten päädyin tähän, ja miten se vaikutti elämääni kirjailijana.
- Mikä sai sinut muuttamaan New Yorkiin? - John halusi muuttaa.
Hän oli levoton. Hän tunsi olonsa nuutuneeksi.
Hän suunnitteli viettävänsä enemmän aikaa New Yorkissa.
Olitko katkera?
Meillä ei ollut koskaan sellaisia tunteita.
Ihmisten on vaikea uskoa sitä, mutta John tai minä - -
- emme olleet koskaan kateellisia toistemme töistä.
Olin onnellinen, että hän oli taas New Yorkissa.
Hän kuntoili kävelemällä Central Parkissa aamuisin.
Joskus hän kuuli juoruja, ei ainoastaan edellisillan päivällisillä, -
- vaan myös ihmisiltä, joihin hän törmäsi Central Parkissa.
John välitti joka aamu tuoreet juorut muutamalle ystävälleen.
Jos meillä oli juoruja hänelle, hän huusi: "Joan, vastaa!"
Vaikka hänen toimistonsa oli ihan vieressä.
Mutta jos hän teki sen, juorun piti olla todella hyvä.
Kun vaimoni oli elossa, me olimme pariskuntaystäviä.
Kävimme usein yhdessä päivällisellä.
Kaikista tuntemistani aviopareista - -
- he olivat se pari, joka oli melkein aina yhdessä.
Sanoin aina, -
- että he olivat sellainen aviopari, joka täydensi toistensa lauseet.
John tosin täydensi Joanin lauseita enemmän kuin Joan Johnin lauseita.
Kun heidän kanssaan puhui puhelimessa, tajusi, että he istuivat vastakkain.
Ihmiset sanoivat usein, että hän täydensi lauseitani. Se on totta.
Hän oli minun ja maailman välissä.
Hän ei vain vastannut puhelimeen, vaan myös täydensi lauseeni.
Hän oli vaimennin minun ja maailman välillä.
Tiedät, että lapset tuntevat aina jäävänsä ulkopuolelle.
Puhuimme kerran siitä, millainen äiti olin ollut, -
- ja hän sanoi yllätyksekseni, että olit ihan hyvä, mutta vähän etäinen.
En ajatellut sitä silloin. En ymmärtänyt, miten se oli mahdollista, -
- koska hänen isänsä ja minä selvästikin tarvitsimme häntä.
Meillä on tapana suhtautua lapsiimme sillä tavalla.
Myöhemmin me tajuamme, että ehkä emme ole kuunnelleet heitä yhtään.
Olemme kuunnelleet vain pintapuolisesti ymmärtämättä kunnolla.
Q meni sitten naimisiin.
Kuinka pian he menivät naimisiin tavattuaan?
- Aika pian. - Olitko huolissasi hänestä?
Me olimme huolissamme hänestä, -
- mutta emme niinkään siitä, että hän oli menossa naimisiin.
Se vaikutti sillä hetkellä hyvältä asialta hänelle.
Mistä olit huolissasi enemmän?
Olin huolissani, koska hän joi liikaa. Se oli ensimmäinen huolenaihe.
Hän soitti minulle ja sanoi: "Susan, minulla on uusi poikaystävä."
QUINTANAN PARAS YSTÄVÄ
Minä sanoin: "Sehän on loistavaa."
Hän sanoi: "Hän on aivan uskomaton. Olen todella onnellinen."
Kysyin, missä he tapasivat. Hän sanoi: "Et tule pitämään siitä."
Hän on töissä yhdessä baarissa, jossa käyn joskus.
Vanhempani rakastavat häntä, isäni... He ovat onnellisia puolestani.
Jos otat tämän pois minulta...
Tämä on parasta, mitä minulle on koskaan tapahtunut.
En usko, että voin - -
"- puhua sinulle, jollet voi olla onnellinen puolestani."
He olivat hyvin tyytyväisiä ja onnellisia, ja Quintana näytti onnelliselta.
Kaikki näytti menevän hyvin.
JOHNIN JA JOANIN KIRJALLISUUSAGENTTI
Sitten me kaikki marssimme seurakuntaan pienelle häävastaanotolle.
Toivotimme heille onnea, terveyttä, rakkautta, menestystä ja kauniita lapsia.
Sinä hääpäivänä, 26. heinäkuuta 2003, -
- meillä ei ollut syytä ajatella, ettei heille suotaisi niin tavallisia asioita.
Huomaa, että pidimme yhä onnea, terveyttä, rakkautta, menestystä - -
- ja kauniita lapsia tavallisina asioina.
24. JOULUKUUTA 2003
Quintana oli liian sairas jouluaattona tullakseen päivälliselle.
Hän soitti aamulla ja sanoi, että hän pystyi tuskin hengittämään.
Hän oli ollut ensiavussa edellisenä iltana, mutta se oli alkanut uudestaan.
Kun hän pääsi sairaalaan, hän tarvitsi dramaattista hoitoa.
Hän oli hyvin lähellä kuolemaa.
Quintana oli otettu sisään - -
- harmittomalta vaikuttavan jutun takia, kuten flunssan.
Mutta se kehittyi pian joksikin muuksi.
Hän oli teho-osastolla, ja hänen kurkussaan oli hengitysletku...
Ja John - -
- puhui siitä kaikesta hyvin yksityiskohtaisesti, -
- mutta hänen äänensä kuulosti erilaiselta kuin koskaan aiemmin.
Johnin ääni alkoi sortua. En ole koskaan...
En ollut koskaan kuullut häntä sellaisena.
Hän nyyhkytti ja sanoi: "Quintana on todella sairas. En tiedä...
Olen todella huolissani."
Me istuimme alas. Minä keskityin salaatin sekoittamiseen.
John puhui ja lopetti sitten.
Hänen vasen kätensä oli ylhäällä, ja hän oli lyyhistynyt.
Muistan, että sanoin: "Älä tee noin."
Kun hän ei vastannut, ajattelin ensin, että hän oli tukehtumassa ruokaan.
Muistan, että yritin nostaa hänet tuolista tehdäkseni Heimlichin otteen.
Muistan, kuinka tunsin hänen painonsa hänen kaatuessa - -
- ensin pöytää vasten, sitten lattialle.
Minulle soitettiin sinä yönä ja sanottiin:
"Puhuin juuri Nick Dunnelle. Minulla on kamalia uutisia."
Minä sanoin: "Voi luoja, Quintana on kuollut."
Hän oli hetken hiljaa ja sanoi: "Ei Quintana, vaan John."
Sinä yönä, kun hän kuoli, tulin takaisin tänne.
En voinut...
En voinut tehdä oikein muutakaan. Soitin isällesi.
Se oli ensimmäinen tekoni.
Kävin sen pakollisen keskustelun, ja...
Sitten...
Se oli siinä.
Johnin kuoltua... Se oli kuin...
Se oli pikemminkin shiva kuin irlantilaiset valvojaiset.
VELJENPOIKA
Talossa oli ihmisiä - -
- koko ajan, kunnes heitä pyydettiin lähtemään.
Kävin siellä usein seuraavien parin viikon aikana.
Hänen tyttärensä oli vielä tehohoidossa, ja John oli poissa.
Olimme huolissamme, että hän ei söisi, ja minä...
Sain selville, että hän söi congeeta.
Menin Chinatowniin hakemaan congeeta, joka on eräänlaista riisipuuroa.
Lopulta hän sanoi: "Calvin, emmeköhän ole syöneet tarpeeksi congeeta."
Olin silloin naimisissa Rosemaryn kanssa.
Me asuimme kulman takana.
Rosemary tuli usein käymään, mutta sinä iltana, -
- muistaakseni hyvin varhaisessa vaiheessa, -
- me menimme Johnin toimistoon, ja Joan avasi yhden kaapeista.
Hän vain seisoi siinä ja mietti hetken.
Katsoin kaikkia niitä tavaroita olettaen, että ajattelimme samaa asiaa, -
- että vaatteista pitää ennen pitkää päästä eroon.
Hän sanoi: "Mitä jos hän tulee takaisin?"
Muistan vain, -
- että sillä hetkellä se ei tuntunut yhtään kaukaa haetulta.
Se tuntui itse asiassa uskottavalta.
Johnille ei voitu pitää hautajaisia, ennen kuin Quintana pystyi osallistumaan niihin.
Hautajaisissa hän ei...
Hän ei vaikuttanut kovin vahvalta. Siihen aikaan siis.
Hän suunnitteli menevänsä Los Angelesiin seuraavana päivänä.
Kehotin häntä valitettavasti menemään Los Angelesiin. Luulin, että se tekisi hyvää.
Olin täysin väärässä.
Se olisi toisaalta voinut olla kaunis idea, päivä Malibussa.
Mutta se ei ollut.
- Halusiko hän palata Malibuun, jossa te... - Kyllä.
Jossa hänet kasvatettiin. Totta kai.
Hän tuli ulos koneesta, kaatui ja löi päänsä.
Hän luuli olevansa kunnossa, -
- mutta se oli aivovaurio, ja yhtäkkiä hän ei ollutkaan kunnossa.
Quintana vaipui kaatumisen seurauksena koomaan.
Hän oli kaksi vuotta kuntoutuksessa, -
- mutta menetti lopulta halunsa taistella, ja hänen terveytensä heikkeni nopeasti.
Sinä kesänä hän vain lopulta päästi irti.
3. MAALISKUUTA 1966 - 26. ELOKUUTA 2005
MAAGISEN AJATTELUN AIKA
Suru on lopulta paikka, jota kukaan ei tunne, ennen kuin sinne joutuu.
Rakas äiti, kun avasit oven, -
- se olin minä, joka juoksi pois.
Me tiedämme, että joku läheisemme voi kuolla.
Odotamme ehkä järkyttyvämme.
Emme odota, että järkytys tuhoaa meidät ja siirtyy sekä kehoon että mieleen.
Odotamme ehkä olevamme lamaantuneita, lohduttomia ja hulluina surusta.
Emme odota olevamme kirjaimellisesti hulluja.
Viilipyttyjä, jotka uskovat aviomiehensä palaavan ja tarvitsevan kenkiään.
Emme voi myöskään tietää sitä seuraavaa loputonta poissaoloa ja tyhjyyttä, -
- säälimättömästi toistuvia hetkiä, joiden aikana kohtaamme - -
- merkityksettömyyden kokemuksen.
Minun piti kirjoittaa se, koska kukaan ei ollut koskaan kertonut, millaista se oli.
Se oli lopulta selviytymismekanismi, mutta en suunnitellut sitä niin.
Käsikirjoitus tavallaan vain ilmestyi.
Tiesin, että hän kirjoitti jotain, mutta hän ei yleensä puhu työstään.
Vein sen kotiin, ja voit kuvitella, -
- että se oli aivan uskomaton ja odottamaton juttu.
Hän uskoi varmasti, että hänen piti tehdä se.
Hänen piti tavallaan saada se kirjoitettua ymmärtääkseen sitä.
Se oli uskomatonta, että ne kaksi asiaa tapahtuivat. John, ja sitten Quintana.
Quintana ei ole tietenkään kirjassa, vaikka hän oli kuollut elokuussa, -
- ja minä sain kirjan lokakuussa.
Se on ensimmäinen ei-uskovaisen kirjoittama kirja surusta.
Joan Didion, luoja tietää, uskoo ihmisten saavutuksiin.
Kun joku kirjoittaa siitä näkökulmasta suuren menetyksen kohtaamisesta - -
- ja rakkaimpansa katoamisesta...
Se puhuttelee niitä ihmisiä, -
- joilla ei ole ollut mitään luettavaa siitä aiheesta.
Kuka tietää, mitä tehdä tai miten?
Voit surra kuukausi sitten kuollutta vaimoasi, -
- ja kaikki muut ovat jatkaneet elämäänsä, -
- ja kaikki on normaalia.
Kuukausia myöhemmin sinun kuuluisi kai olla normaali.
Hän ei kirjoittanut romantiikan usvassa.
Hän kirjoitti syvässä haikeudessa - -
- ihmisenä, joka pystyi kertomaan surusta.
Se on vaikein kirjoittamisen aihe. Hän teki sen toimittajana.
Hän teki sen romaanien "Joan Didionin hahmona". Se oli tositarina surusta.
Vaikeinta oli lopettaa se.
Niin kauan kuin kirjoitin sitä, olin jollain tavalla yhteydessä häneen.
Ja kun sait kirjan valmiiksi?
"Me kaikki tiedämme, että jos haluamme elää itse, -"
- meidän pitää ennen pitkää luopua kuolleistamme.
Antaa heidän mennä, pitää heidät kuolleina. Päästää irti heistä vedessä.
Antaa heistä tulla valokuva pöydällä.
Sen tietäminen ei tee irti päästämisestä vedessä yhtään helpompaa.
En halunnut vuoden kummankaan kuoleman jälkeen päättyvän.
Tiesin, että kun toinen vuosi alkaisi ja päivät kuluisivat, -
- tiettyjä asioita tapahtuisi.
Kuvastani heistä kuoleman hetkellä tulisi jotain, joka tapahtui toisena vuotena.
Vaikutelmastani Johnista ja Quintanasta, Johnista ja Quintanasta elossa, -
- tulisi etäisempi ja vaimeampi.
Se muuttuisi sellaiseksi, joka sopisi parhaiten elämääni ilman heitä.
Se on itse asiassa alkanut jo tapahtua.
"Päästä kerrankin elämässäsi vain irti."
Onpa sinulla paljon keittoa.
- Kuka laittoi sitä? - Mitä keittoa?
Eikö tämä ole keittoa?
Ei, se on jäätelöä.
Griffinillä on tarve ilmoittaa, että huolestuneet ystävät ovat soitelleet.
He ovat huolestuneet terveydestäni, erityisesti painostani.
Huomautan, että painoni on pysynyt samana 1970-luvun alusta asti.
Griffin sanoo tiedostavansa sen.
Hän vain kertoo, mitä nämä huolestuneet ystävät ovat sanoneet hänelle.
Olin ajatellut, että ehkä oli aika tehdä jotain aivan uutta, -
- ja että olisi ehkä kiinnostavaa tehdä näytelmä.
Keskustelin siis David Haren kanssa.
Kun aloimme tehdä näytelmää, meillä oli kaksi ongelmaa:
Hän ei ollut koskaan kirjoittanut näytelmää.
Toinen oli hyvin todellinen ongelma, -
- että hänen tyttärensä Quintana oli kuollut kirjan kirjoittamisen jälkeen.
Kirja kertoi hänen miehensä suremisesta, -
- mutta nyt myös hänen tyttärensä oli kuollut.
Minun piti siis valitettavasti sanoa Joanille, -
- että hänen pitäisi avautua asioista, joita ei ollut kirjassa, -
- mutta joita tulisi näytelmään.
Hänellä ei tainnut siihen aikaan olla aikomustakaan kirjoittaa niistä.
Mutta yksi ihanista asioista Joanin kanssa työskentelyssä on, -
- että hän ei näytä koskaan ahdinkoaan muille.
Hän ei siis koskaan sanonut minulle: "Tämä on erittäin tuskallista."
Hän vain näki sen työnä, joka piti tehdä.
Uskon, että hän teki sen valtavalla henkilökohtaisella kustannuksella.
Hän painoi silloin vain 34 kiloa.
Sanoin, että jos teen tämän näytelmän, -
- aion laittaa vähän lihaa hänen luidensa ympärille.
Pyöristämme häntä näytelmän avulla. Teemme hänet onnelliseksi.
Emme tee hänestä lihavaa, mutta hän ei saa painaa enää vain 34 kiloa.
Ja me teimme sen. Toisin sanoen minä ruokin häntä.
Jos teimme töitä yhdessä, söimme voileipiä, ja minä sanoin:
"En syö voileipääni, ennen kuin syöt omasi. Sinun pitää syödä se nyt."
Me ruokimme häntä. Lopulta näyttämömestari - -
- laittoi sivunäyttämölle pöydän ja sille punaruudullisen pöytäliinan - -
- ja kyltin, jossa luki "Cafe Didion".
Hän tuli sinne näytösten välillä tai ennen näytöstä, -
- ja me annoimme hänelle croissanteja, hilloa tai keittoa.
Hän oli sen jälkeen aika hyvässä kunnossa. Me olimme hyvin tyytyväisiä itseemme.
Sanoin, etten välitä, onko näytelmä palvelus taiteelle.
Se on palvelus ihmiskunnalle. Me saimme Joanin kukoistamaan taas.
Uskon, että näytelmä antoi kehyksen hänen elämälleen erittäin vaikeana aikana.
Suurempi asia, jonka oivalsin, oli yhteisöllisen kokemuksen arvo.
Myös yleisö on mukana siinä. Me olemme kaikki siinä yhdessä.
Se muistuttaa paljolti itse elämää.
Se tapahtui 30. joulukuuta 2003.
Se voi tuntua kaukaiselta, mutta se ei ole, kun niin käy sinulle.
Ja niin tulee käymään sinulle.
Yksityiskohdat ovat erilaisia, mutta niin tulee käymään.
Olen täällä kertomassa sen.
Oli ihanaa nähdä kuvat sinusta ja Johnista valmistautumassa.
Näetkö hyvin vai kallistanko sitä vähän? Et taida muuten nähdä.
- Näen minä. Olenko minä tuossa? - Kyllä olet.
Hänellä on tummat lasit.
Ne näyttävät hyvin tyylikkäiltä.
En sano, ettet ole usein, jollet aina, näyttänyt erittäin tyylikkäältä, -
- mutta tämä on erityisesti - -
- tummien lasien luomaa tyyliä.
Siinä hän on. Ihanat tytöt.
Tash kuoli maaliskuussa 2009.
Aloin ymmärtää eri tavalla sitä,
miten asiat muuttuvat, mutta eivät ainoastaan - -
- täysin odottamattomalla tavalla, vaan myös...
Muutamme myös käsityksiämme. Siitä Maagisen ajattelun ajassa oli kyse.
Tämä on John. Hän seisoo Tashan vieressä.
- Olen iloinen, että toit nämä. - Kiitos. Minäkin olen iloinen.
Se muutti minun käsityksiäni erityisesti siinä mielessä, -
- että ymmärsin - -
- jotain, mitä en ollut aiemmin ymmärtänyt.
Että silloin ei saa vaipua synkkyyteen.
MAAGISEN AJATTELUN AJAN KIRJOITTAJA
ILTOJEN SINESSÄ
Kirjan nimi on Iltojen sinessä, koska kun aloitin sen, -
- ajatukseni kohdistuivat yhä enemmän sairauteen.
Lupauksen päättymiseen, päivien hupenemiseen, -
- haalistumisen väistämättömyyteen ja kirkkauden kuolemiseen.
Siniset illat ovat kirkkauden kuolemisen vastakohta, -
- mutta ne ovat myös sen varoitus.
Iltojen sinessä oli erilainen kirjoituskokemus sinulle.
Se oli itse asiassa vaikeaa.
Ajattelin puolivälissä, että minun ei tarvitse lopettaa sitä.
Olin vähällä jättää sen silloin.
Mutta jatkoin sitten.
- Senkö takia, että se kertoi Quintanasta? - Koska se kertoi Quintanasta.
Kun hän kirjoitti Iltojen sinessä...
Kun luin sen, -
- lähetin hänelle viestin.
Hän sanoi vain: "Kirjoitin sen vain sinulle.
Minulla ei ollut mitään muuta syytä kirjoittaa sitä."
Olin hyvin järkyttynyt siitä.
Hän sanoi: "Tiesin, että olisit ainoa ihminen, joka ymmärtäisi sen kirjan."
Sanoin: "En tule olemaan ainoa."
Monet tulevat ymmärtämään sen." Mutta olin hyvin liikuttunut, että hän...
Iltojen sinessä oli hänen tapansa saattaa loppuun yhdessä kokemamme prosessi.
Hän halusi luultavasti miettiä Quintanasta kirjoittamista.
Uskon, että Joan kirjoittaa aina selvittääkseen, -
- mitä hän ajattelee ja tuntee.
Teoksessa Iltojen sinessä oli luultavasti osittain kyse siitä.
Ehkä se on myös eräänlainen vapautus.
Kun siitä pystyy kirjoittamaan...
En usko, että hän haluaa unohtaa sen, mutta se selkeyttää sitä jotenkin.
En voinut millään tavalla - -
- käsitellä tyttäreni kuolemaa pitkään aikaan.
Hän oli paljon ongelmaisempi kuin koskaan luulin tai myönsin, -
- koska hän oli samaan aikaan valtavan hauska ja viehättävä.
Minulla oli luonnollisesti tapana keskittyä siihen.
Useimmat meistä yrittävät aina keskittyä siihen, mikä sopii meille.
Hänen hauska puolensa sopi ehdottomasti minulle.
Kun olin pieni, Kalifornian lapsille opetettiin Donnerin uudisraivaajajoukosta.
Tarinan mielenkiintoinen osa on - -
- vastoinkäymisiin varautumisen epäonnistuminen.
Toistensa ja itsensä suojelemiseen varautumisen.
Hän oli adoptiolapsi.
Hänet oli annettu minulle huolehdittavaksi, ja olin epäonnistunut.
Tunsin valtavaa syyllisyyttä.
Yksi asioista, joka meitä huolestuttaa kuolemisessa on, että pelkäämme - -
- ihmisten jättämistä, ja että he eivät pysty huolehtimaan itsestään.
Mutta...
Minä en jätä ketään jälkeeni.
Tiedän, etten saa häneen enää yhteyttä.
Tiedän, että jos yritän saada yhteyden, hän haihtuu kosketuksestani.
Katoaa, häviää tyhjyyteen.
Haihtuu sinisten iltojen haihtuessa. Lähtee kirkkauden lähtiessä.
Palaa sinisyyteen.
Laitoin itse hänen tuhkansa seinään.
Tiedän, mitä koen parhaillaan.
Tiedän, mitä hauraus on. Tiedän, mitä pelko on.
Pelko ei kohdistu menetettyyn. Menetetty on jo seinässä.
Pelko kohdistuu siihen, mitä on vielä menetettävänä. Et ehkä näe sitä, -
- mutta hänen elämässään ei ole päivää, jona en näkisi häntä.
Hei ja tervetuloa Valkoiseen taloon.
Kiitos, että tulitte juhlistamaan kanssamme Joan Didionia, -
- joka on oikeutetusti ansainnut tunnustuksen - -
- yhtenä sukupolvensa merkittävimmistä amerikkalaiskirjailijoista.
Olen yllättynyt, ettei hän saanut palkintoa aiemmin.
Hän on mestarillisena kirjoittajana - -
- tutkinut meitä ympäröivää kulttuuria ja paljastanut surun syvyyksiä.
Neiti Didion on tuottanut hämmästyttävän rehellisiä ja älykkäitä teoksia.
Hän on tehnyt henkilökohtaisista tarinoista yleismaailmallisia - -
- ja valaissut näennäisesti toisarvoisia yksityiskohtia elämässämme.
"Näe tarpeeksi ja kirjoita se ylös", sanon itselleni.
Sitten jonain aamuna, kun ihmeet tuntuvat loppuneen maailmasta,
kun toistan vain pakollisia asioita ja teen mitä pitää, eli kirjoitan...
Sinä vararikkoisena aamuna avaan vain muistikirjani - -
- ja löydän sieltä sen unohdetun tarinan, jolle on kertynyt korkoa.
Valmiiksi maksetun matkan takaisin maailmaan.
Se kaikki tulee takaisin.
Muistan, mitä tarkoittaa olla minä.
Se on aina tärkeintä.
KOHTIA JOAN DIDIONIN TEOKSISTA
Tekstitys: Sanna Autere